www.titlovi.com
Fanny?
Mama?
Siri?
Maj?
Bako?
Alexander? Što to radiš?
Hoćeš li da se kartamo prije večere?
FANNY I ALEXANDER
Slavimo već 43. Božić zajedno.
Zar doista, draga Ester? -Ovo nam je već 43.
Tko bi to rekao! -Da, baš zanimljivo.
Draga moja Ester.
Dobra večer, gđo Ekdahl. -'Večer, djevojke.
Alida, možeš ići drugim djevojkama. -Hvala, gđo Ekdahl.
Zašto si loše volje? -Nisam. -Vidim da jesi. Uvijek si takva na Badnjak.
Ne razumijem. -Čula si me. Loše si volje.
Opaka babuskara.
Ne boj se, Josipe mili, anđeo siđe da te zakrili.
Poruku ti nosim stog' od Stvoritelja, Boga tvog.
Mariju i djetešce povedi, iz opasnosti ih izvedi.
Herod, ubojica, smrt sprema. Muškoj djeci spasa nema.
Poslušat ću tvoje riječi, s Marijom u Egipat uteći.
Slava Bogu nebeskom, što se brine o sinku mom.
Predstavi je našoj kraj, izbjegosmo teški vaj.
Od mača spasi čeda čista, Gospoda Isusa Krista.
Sada svi razumijete; Bog čuva svakog muškarca, ženu, dijete.
Božićnu radost nosimo svima, ljudima malima i velikima.
Svjetlom borimo se s mrakom. -Nek' je sretan Božić svakom!
Navada je obitelji Ekdahl prirediti na pozornici gozbu za kazalištarce.
Bit će svakojakih gostiju, nismo na to naviknuli u kazališnom restoranu.
Unatoč tomu, ne želim vidjeti podrugljive poglede, bahatost,
a ni iščuđavanje.
Želim vidjeti širokogrudnost, toplinu i ljubaznost. Jasno?
Jasno! -Takve vas volim! Alma i Petra, uzmite košaru, ja ću punč.
Jesmo li spremni? -Spremni!
Naprijed, marš!
Hajde, Carlchen. Ne smijemo ponovno zakasniti tvojoj majci.
Hajde. Idemo. Diži se.
No, hajdemo.
Sretan Božić!
Sretan Božić, Oscare!
Izvolite se poslužiti! Ne sramite se. Dođite ovamo!
Hajde, dođite svi ovamo!
Dragi moji...
Prije 22 godine
ovdje sam održao govor kao upravitelj kazališta.
A nikada nisam imao dara.
Za javne nastupe.
Osobito kad se sjetite mog oca koji je držao fantastične govore.
I koji je...
Moj jedini dar, ako se to darom uopće može zvati,
jest da volim ovaj mali svijet
unutar debelih zidova našega teatra.
I volim ljude koji rade u ovome našem malom svijetu.
Ondje vani je veliki svijet i tek katkad ovaj mali svijet uspije
reflektirati taj veliki svijet
tako da ga svi možemo bolje shvatiti.
Ili da ljudima koji ovamo dolaze
pružimo priliku da barem na jedan tren ili...
Ili na tek pokoju sekundu...
Da na pokoju sekundu zaborave onaj okrutni vanjski svijet.
Naš teatar je maleni...
Maleni prostor kojim vladaju red, rutina, briga za druge...
I ljubav.
Ne znam zašto se osjećam tako...
Tako smiješno ozbiljan večeras.
(Kad nahraniš Ismaela, ugasi svjetla i zaključaj.)
(Ja imam ključ.)
(Laku noć, Arone. -Laku noć, ujače Isak.)
Isak!
Sretan ti Božić!
Ne znam gdje su svi. Trebali su već odavno stići.
Sigurno Oscar drži dug i dosadan govor. -Čini mi se da ih čujem.
Ester, donesi mi bundu!
Stiže moja obitelj.
Sretan Božić!
Sretan Božić, bako. -Sretan Božić.
Mama! Baš lijepo izgledaš! Sretan Božić!
Što je, zlato?
Teta Emma! Tako mi je drago što vas vidim! Uđite.
Dobro nam došla, teta Emma!
Koliko je sati?
Pitam se gdje su Carl i Lydia. -Možda su zaboravili u koje vrijeme.
Ta božićna večera uvijek je u pola pet!
Alexander, idi pozvoniti stricu Carlu i strini Lydiji.
Požuri se, Carlchen. -Ušuti! -Kasnimo. -Ušuti! -Uvijek kasnimo.
Ovo činim samo radi tebe. -Nemoj više, Carlchen moj.
Mama! -Zdravo, Carle. -Sretan Božić, svekrvo!
Sad napokon možemo večerati.
Nadušak iskapi, hopsa-la-la-la, jer tko neće nadušak, taj i ne pije.
Nadušak iskapi...
Hopsa-la-la-la!
Božić je tu i do Uskrsa će trajati.
Nije tako, nije tako, i korizmu treba ubrajati.
Što bi Maj rekla kad bih joj večeras došao u sobu?
Gazda se sigurno šali.
Je li vam dobro?
Dobro sam.
Moram pomoći djevojkama oko drvca.
Vidiš kako je dobar čovjek.
Zar se ne ljutiš? -A zašto bih? Pa ovo je baš slatko.
Dođite ovamo.
Sad će striko Carl prirediti vatromet i pol.
Ostanite tu.
Alexander.
Spremni?
Prvi.
Sad će drugi.
A sada slijedi i treći.
Alexander, daj mi svijećnjak.
U one dane izađe naredba cara Augusta
da se provede popis svega svijeta.
Bijaše to prvi popis obavljen za Kvirinijeva upravljanja Sirijom.
Svi su išli na popis, svatko u svoj grad.
Tako i Josip uziđe iz Galileje, iz grada Nazareta, u Judeju,
u grad Davidov, koji se zove Betlehem,
s obzirom na to da je bio iz doma i loze Davidove,
da se podvrgne popisu zajedno sa svojom zaručnicom Marijom
koja bijaše trudna.
Predaješ se? -Ne!
Ispričavam se, ovdje je nered.
Dođi poslije po svoj božićni dar. -Hvala vam, gđo Ekdahl.
A sad u krevet, djeco!
Brže malo, Alexander. -Djeco, u krevet!
Pomolite se. -Anđele čuvaru mili, svojom snagom me zakrili.
Dragi Bože, čuvaj tatu, mamu, djeda, baku, mene, braću, sestre,
bratiće, stričeve, strine, Vegu, Maj, Ester, Siri, Bertu, Alidu, Lisen,
striku Isaka i sve ostale. Amen.
Laku noć, Alexander. -Laku noć, zlato.
Laku noć. Lijepo spavajte.
Putte se ljubi kao veliki.
Alexander?
Alexander...
Vidi što sam dobila za Božić.
Pogledaj što mi je darovala gđa Ekdahl!
Ne izgledam li divno i ljupko? Doimam se poput dame.
Što ti kažeš?
Noćas ne možeš spavati u krevetu s Maj, imat ću posjetitelja.
Ne mogu vas sve odjednom primiti u krevet.
Ali znaš da ćeš ti uvijek biti Majin najdraži.
Dragi moji, vrijeme je da se oprostim od vas. Rano ustajem.
Carl? Carlchen? Probudi se. Moramo kući.
Laku noć, mama. Carl je umoran, idem mu pomoći.
Hajde, moramo kući!
Laku noć!
Laku noć, mama!
Ja sam ostao zadnji. -Vidim.
Gle krasotice kako leži. Jadna Arabella.
Ne sluti što je čeka.
Sama je. Sama u čitavoj kući.
Majka joj je mrtva, a otac lumpuje s lošim društvom.
Tko to ide nakon što sat na tornju otkuca ponoć? Bojim se!
Kakva to strašna bijela prikaza lebdi na mjesečini
i prilazi momu krevetu?
To je moja pokojna majka. To je ruka moje majke.
Mir, djeco! Idite spavati. Laku noć.
Kao da se osjeća petrolej u dječjoj sobi. -Petrolej? -Da.
Pa nemaju petrolejsku lampu. -Ipak se osjeća miris.
Evo, Isak. Skuhala sam doista jaku kavu.
Puno je bolja od one Vegine splačine.
Izvoli.
Koliko je sati? 3:10? Dakle, imamo još dva sata.
Zatim moram na božićnu misu.
Tako je lijepo što si tu!
Najbolji si mi prijatelj.
Što bih ja bez tebe?
Lani sam doista uživala u Božiću. Ove mi se godine samo plače.
Očito sam ostarjela.
Misliš li da sam ostarjela? -Svakako si starija.
Tako sam i mislila.
Samo mi se plače. Iako mi je bilo divno vidjeti unučad.
Oscar mi loše izgleda. Mislim da se previše troši u tom teatru.
I što mu je bilo da glumi duha? Mora se malo čuvati.
Uostalom, očajan je glumac.
Pitam se vidi li Emilie da je slabašan i da mu treba odmor.
Moram s njom razgovarati.
No Oscar je ipak vrlo sposoban i savjestan.
Nije li nevjerojatno što taj teatar posluje s dobitkom, iako malenim?
Prijašnjih sam godina morala donirati po 50 tisuća kruna teatru.
Nije to meni ništa, no Oscaru je neugodno tražiti.
Nije on kao Carl.
Opet me tražio pozajmicu, ali odbila sam.
Obećaj da mu ni ti nećeš dati ako te bude tražio. -Dobro.
Stvarno mi nije jasno. Koliko sam već puta otplatila njegove dugove!
I svaki se put uspije iznova zadužiti.
Tvrdi da ne pozajmljuje od lihvara.
Znaš li ti možda što? -Ne znam. -A ona jadna Njemica, njegova žena...
Kako je mogao na takvu pasti? Očito je presudila erotika.
Što ti misliš? -Da, da. Erotika. Moguće. -Ne slušaš me. -Slušam.
Ma nije važno. Glavno je da mi praviš društvo.
Carl i Gustav Adolf pretjerano su skloni putenim čarima. Na oca su.
I on je bio takav.
Katkad sam mislila da pretjeruje, ali nikada mu nisam uskratila.
Gustav Adolf je najgori.
Alma mi je rekla da joj ne smetaju njegova šaranja
zato što je najbolji muž na svijetu.
Sreća je što Alma tako razmišlja.
Možda bih trebala upozoriti onu malu sluškinju Maj ili kako već.
Doista je lijepa i zna s djecom. Ima zdravu boju i dobru figuru.
Baš šteta što je šepava.
Jesi li tužan što sam ostarjela? -Nipošto.
Sve se kvari. Kvare se i ljudi i strojevi i ratovi.
I vrijeme se kvari. Sreća što ću uskoro umrijeti.
Uvijek si bio čangrizavi mizantrop.
Ne slažem se s tobom. -Nisam ni mislio. -I sad mi se opet plače.
Hoće li ti smetati ako malo zaplačem?
Da me ubiješ, ne mogu. Neće suza na oko.
Mogla bih još malo konjaka.
Čemu se smiješ?
Isak, sjećaš li se kad smo se na kauču ljubili kao suludi?
Otkopčao si mi bluzu i još nešto, a tada se razmaknuo zastor
i ondje je stajao moj dragi mužić.
Bilo je kao u Feydeauovim komedijama.
Ja sam vrištala, a ti si šmugnuo prema izlazu.
Krenuo je po pištolj, a ja sam mu se objesila za noge.
Nakon toga ste postali veliki prijatelji. -Muž ti je bio vrlo srdačan.
Vidiš, sad plačem.
Taj divni, sretni život je završen.
Samo nas strahote očekuju.
Tako mora biti.
Ništa od toga. Moram popraviti šminku.
Moram popraviti frizuru, navući korzet i odjenuti svilenu haljinu.
Plačljiva žena željna ljubavi pretvorit će se u prisebnu baku.
Svi mi glumimo. Jedni glume nehajno, a drugi vrlo predano.
Ja sam od ovih drugih.
Laka ti noć, ljupka moja Heleno.
Uvijek si bio sladak. Poput jagode.
Gđo Ekdahl, tražili ste da vam pomognem urediti se. Sad je 5:10.
Slastičarnica u ulici kraj dvorca.
Tvoji vlastiti kolači, torte, peciva i slastice.
Što kažeš? Ne bi li bilo lijepo?
Ti bi bila glavna. Bila bi šefica i odlučivala.
Sinoć sam rekao Almi: Ta pogledaj malu Maj, poput princeze je!
Kakva prsa imaš! Daj da ih dobro vidim.
Izluđuješ me! Ne boj me se, dijete. Sve kažu da sam divan ljubavnik.
Čim me povalite, zaboravit ćete slastičarnicu. -Neću, svega mi.
Daj da ti dam sve napismeno. Hajde.
Eto ga. Tu je nalivpero.
Evo, pišem:
Maj Kling...
...vlasnica je moje slastičarnice. U potpisu, Gustav Adolf Ekdahl.
Na Badnju noć 1907.
Eto! To je ugovor. Odnesi ga odvjetniku zaboravim li obećanje.
Samo pazite da se vaša obitelj ne naljuti.
Dakle, što kažeš? Nisam li divan?
Jesi li kad osjetila takvu tvrdoću? Kvragu, kubura je prerano opalila!
No, da. Događa se. Ali nije li bilo divno?
Vi ste pravi pastuh. -A ti si moje janješce.
Moram se izvaliti. Znojim se. Previše sam pojeo i popio.
Da vam nije loše? -Nikako! Vreo sam kao krušna peć.
Da ne kažem pećnica za kolače.
Da mi bude loše dok sam s takvom slatkicom? Sjedni na mene.
Tako! -Nepopravljivi ste!
Jaši, jaši konjića, curice mala...
Ja sam tvoj paradni konj!
Kako vam srce udara! -Moje srce tuče junački.
Morate mi kupiti novi krevet. -I slastičarnicu i stan i namještaj
i veliki novi krevet. -I lijepu odjeću. -Neće biti ljepša od tebe.
Bit ćeš ljubavnica Gustava Adolfa i doći ću ti svake subote i srijede u 3.
Kako ste šašavi! -Molim? -Rekoh, šašavi ste. -Šašav sam?
Običan šašavac!
Nisam ja šašavac! -Jeste. Jer mislite da želim nešto od vas.
Zar ne želiš? -Ne vidite da se samo šalim?
Šališ se?
Kako to misliš? -Ne ljutite se valjda? -Ne ljutim se.
Ali ne volim kad me prave budalom.
Ne smij se. -Tako ste mi zabavni! -A ne, ne.
Hvata me prehlada. Grlo me boli kad gutam.
Zubi mi trnu.
Hladno je kao u psetarnici! Zašto nema grijanja?
Trgovac ogrijevom ne da nam na zajam.
Dužni smo mu 150 kruna. (Pa valjda znaš.)
Ni nakon 23 godine ne znaš švedski. Govori švedski!
Trudim se. -Prošli utorak tražio sam mamu 10 tisuća da platim dugove.
A ona je izvukla papir gdje stoji da joj dugujem 37.000. Nevjerojatno!
Moraš pozajmiti od Židova. -Već jesam. Plaćam lihvarske kamate!
Ako mu ne platim na vrijeme, sve će reći mami. -Prodaj moj nakit.
Glupačo! Da profesor Ekdahl ide u zalagaonicu!
Zar nećeš doći u krevet, dragi?
Dođi, Carlchen. Sjedni kraj mene.
Smrdiš. Jesi li se prestala prati ili počinješ trunuti?
(Ne.) Ja ne smrdim.
Patiš od olfaktivnih halucinacija.
Krvarim.
Da ti stavim zavoj? -Ne.
Hoćeš li barem malo odspavati? -Hoću.
Tako mi te žao, Carlchen!
Kako čovjek zapadne u osrednjost?
Možeš li mi odgovoriti?
Kako prašina prekrije poraženoga?
Bio sam princ i nasljednik.
Odjednom, nisam se ni snašao...
A protjeran sam.
Smrt je položila ruku na moje rame.
U sobi je hladno.
A ne možemo si priuštiti grijanje.
Glup sam i opak.
A najopakiji sam...
Prema jedinoj kojoj je stalo do mene.
Nikada mi nećeš oprostiti. Bijedno sam govno.
Hoćeš li da ti skuham topli čaj? -Ne budi tako prokleto uslužna!
Obriši si usta, odvratno izgledaš.
Nisam htio biti zao.
Nisi. Znam da nisi. (Ljubljeni moj.)
O, živote!
Nesanica, siromaštvo i poniženje.
Kad ispružim ruku, osjećam samo prazninu.
Zašto sam takva vražja kukavica?
Laku noć. -'Noć.
Dobro jutro, tata. -'Jutro, Petra.
Nećeš me ni poljubiti?
Dobro jutro, Gustave Adolfe. -'Jutro, Alma.
Petra? -Da, mama? -Idi speci tri jaja sa slaninom za tatu
i napravi dva sendviča sa sirom. Što ćeš popiti? -Pivo.
Petra! Znaš gdje je sanduk s pivom. Ima i tamnoga piva u hladnjaku.
Radije bi tamno? -Da.
Petra, ne stoj kao kip! Za sat vremena moramo biti kod bake.
Kako si? -Daj konjak.
Pripremila sam ti odjeću. -Hvala.
Ima i tople vode ako se želiš okupati. -Hvala, mogao bih.
Požuri se. -Yes, Sir!
Vraški si zgodna žena.
A ti si govno od čovjeka.
Hajdemo u krevet. -Baš sam napravila frizuru.
Možemo se na brzinu s nogu. -Ne.
Petra će donijeti doručak. -Zaključat ćemo vrata.
Hajde onda, ali brzo.
Neću moći. -Ne možeš? -Ne, nešto ne valja.
Nisi valjda bolestan? -Ma zdrav sam k'o dren.
Legni na krevet. -Dobro, leći ću.
Da ti donesem doručak? -To bi bilo vrlo lijepo.
Da ne ispadne da sam te ubila.
A što sada kažeš?
Dragi moji, vrijeme je.
Poslijepodneva sam tog po običaju u voćnjaku spavao,
kadli prikra mi se stric tvoj
s vrčem hude kukute u ruci
i u otvor uha moga sasu taj sok vražji
štono s krvlju čovječjom u zavadi leži
i hitro kano živa kanalima tjelesnim prodire
te u tren krvcu žitku zgrušava
i na surutku je nalik čini; baš takva kob i mene snađe
i začas mi se koža čitava preobrazi
u krastu gnojnu, odvratnu i gubavu.
Groza! Groza! Groza pregrozna!
Ako srca u grudima imadeš,
ne trpi ded da postelja kralja danskoga
leglom gnusna, bludna rodoskvrnuća postane.
Zaboravio sam što dalje.
Ustanete i izađete sa scene.
Gdje sam ja to? -Pa tu. U teatru.
Trebali bismo kući da se malo odmoriš.
Što se dogodilo? -Malo si se premorio.
Da zovem Hitnu?
Što radim ovdje?
Glumio si u teatru. -Glumio? U teatru?
Zašto ja glumim u teatru?
Hajdemo kući, Oscare.
Hoću li ja umrijeti? -Pomozite mi.
Idem naći kočiju.
Treba mu kaput.
Alexander, hajde.
Hajde.
Stanite!
Stani! Čuješ li me? Stani!
Stavite ga na ona kola.
Ne.
Još ništa ne znamo.
Nadajmo se. Hvala što ste nazvali.
Kako je naš dragi Oscar? -Preostaje nam samo nada.
Kako mu je? -Samo je pitanje časa.
Boli li ga? -Uglavnom se ne budi.
Idite Ester i Vegi, dobit ćete toplu čokoladu i sendviče.
Zamislite, djeco. Ovo pismo otići će do kršćanske misije u Kini.
G. Albrektsson kaže da mu je pudlica okotila četiri štenca.
Prijateljica mi je živjela ondje. I to prije 50 godina.
Pitao se bi li ti htio imati psića. -Mama nam ne da pse ni mačke.
Psić može biti tu s nama. -Stvarno? -Da. -Divno! -Inače će ga prodati.
Kad sam bila s prijateljicom u Kini, radile smo na polju
i imale smo psa i tri mačke.
Hoćemo li odigrati još jednu? -Sad ti budi crveni.
G. Albrektsson mnogo zarađuje na štencima, ali ovoga će darovati.
Dovoljno je on bogat. -Novac nije njegov, već pripada njegovoj ženi.
Žele li Fanny i Alexander jesti kruh s melasom?
Vrlo rado, gđice Vega.
Pismo je napisano. Dođi, Fanny, dat ću ti da lizneš kuvertu.
Želiš li možda uzeti frulu? -Ne, hvala. -A hoćeš li liznuti marku?
Ne bih, hvala. -Onda ćeš ti i marku.
Hvala ti, dušice.
Pusti me.
Slobodno.
Mama traži da vas dovedem.
Ostavi kruh tu.
Dođi, Alexander. Ne boj se.
Dođi k meni.
Hajde.
Bit ću ispred.
Dođi, Fanny.
Reci Alexanderu da se ne boji. -Reći ću mu.
Sada bih... Mogao glumiti duha.
I to vrlo dobro.
Ništa. Baš ništa.
Ništa me neće razdvojiti od vas ni sada ni poslije.
Znam to.
Vidim to.
Vrlo jasno.
Bit ću vam bliže sada nego što sam bio za života.
Volio bih još vidjeti Alexandera.
Alexander?
Tata kaže da se nemaš čega bojati.
Ne ponašaj se kao dijete! -Budi dobar.
Fanny, probudi se. Čuješ li ovo?
Sranje, kvragu, u vražju mater...
Pas mater, nabijem te, mater ti...
U dupe, u tri krasne...
Jebemti, sranje.
Siri, reci djeci da smiju od stola. -Dobro.
Čuješ li ti ovo?
Probudi se! -Što je? -Netko je ovdje.
Dobar dan. -Dobar dan, Alexander. Pozdravi mamu.
Nešto ne valja?
Alexander, netko želi s tobom razgovarati. Čokoladu ćeš poslije.
Što sam skrivio? -Znaš ti dobro.
Dobar dan, Alexander. -Dobar dan.
Mi smo se već sreli u tužnim okolnostima na pogrebu tvog oca.
Otad mi se tvoja majka, opravdano, obraća sa svojim brigama.
Blizak sam prijatelj tvoje bake.
Duhovni sam pastir ove župe. -Biskup je vrlo dobar prema meni.
I o tebi smo razgovarali, momče. -Ponosim se svojom dječicom.
Čujem da ste ti i sestra pristojni u školi i imate dobre ocjene.
Je li tako?
Ne boj se. Prijatelj sam ti i želim ti dobro. Moraš mi vjerovati.
No nije sve u pristojnosti i dobrim ocjenama. -Ispuši nos.
Rupčić ti je prljav. Zar ti Maj nije dala čist? -Jest.
U vražju mater.
Kako rekoh, pristojnost i dobre ocjene nisu najvažnije.
Slušaj biskupa! -Sigurno hoće. Je li tako?
Sigurno te zanima što ću reći. Velik si dečko.
Zato ću s tobom razgovarati kao s odraslim.
Možeš li mi reći...
Možeš li mi objasniti
što je to laž, a što istina?
Vjerojatno misliš da je pitanje glupo. I jest. Samo se malo šalim.
Jasno da znaš razliku između istine i laži.
Dobro.
Dobro, mladiću.
Jasno, također znaš i zašto ljudi lažu?
Zašto ljudi lažu?
Alexander, možeš li mi objasniti zašto ljudi lažu?
Zato što ne žele reći istinu.
Vrlo lukav odgovor, mladiću.
Ali nećeš mi se tako lako izvući. Dakle, moram te pitati.
Zašto ljudi ne žele reći istinu? -Ne znam.
Vremena imamo napretek.
Zanima me tvoj odgovor i čekat ću koliko treba.
Možda mi ne vjeruješ, ali čekat ću. -Ljudi lažu radi svoje koristi.
Odličan odgovor, mladiću! Odličan i sažet odgovor.
Oprosti ako previše zadirem, ali moram te još nešto pitati.
Možeš li majci i meni objasniti zašto si lagao u školi? -Molim?
Tvoja učiteljica mi je pisala da širiš nevjerojatne laži. -O čemu?
O prodaji cirkusu! Poričeš kako si rekao čitavom razredu
da sam te prodala putujućem cirkusu?
Da će cirkusanti doći po tebe na kraju polugodišta
te da ćeš postati cirkuski akrobat i jahač
zajedno s Cigančicom tvoje dobi koja se zove Tamara?
Priđi majci i moli je oprost za jad i brigu koju si joj prouzročio.
Idi majci i moli je oprost.
Jesi li me čuo?
Oprosti mi, majko, što sam lagao. Obećavam da neću više nikada.
Sad smo to riješili i više nećemo spominjati.
Mašta je divna stvar, velika moć i Božji dar.
Ona je dar velikih umjetnika, pjesnika i glazbenika.
Idem po Fanny.
Dođi, Alexander.
Moram vam nešto važno reći.
Edvard me zaprosio. Prihvatila sam prošnju s radošću i zahvalnošću.
Već jako dugo samujem, a mojoj djeci treba čvrsta ruka.
Treba vam otac.
Silno vam treba.
Neka milostivi Bog čuva našu obitelj.
Padnimo sada na koljena i udružimo se u molitvi.
Bože, Oče naš, brini se u svojoj milosti o našoj obitelji,
blagoslovi nas i sačuvaj od zla u sve dane života našega.
Bože, daj mi snage
da mogu biti zaštitnik i uzor ovoj nejačadi bez oca.
Daj mi također snage
da budem potpora ovoj mladoj, usamljenoj ženi.
U 15. stoljeću, kada je biskupski dvor građen, nisu mislili na komfor.
Moji prethodnici očuvali su sve autentičnim, a ja slijedim tradiciju.
Ove stare sobe odišu neprolaznom ljepotom.
Budimo zahvalni što živimo u okružju skromnosti i čistoće.
Evo moje majke i sestre. -Već ste stigli.
Dobro došli, gđo Ekdahl! -Hvala. -Ovo je moja sestra Henrietta.
Dobro došli u biskupski dvor! -Hvala.
Djeco, dođite se upoznati.
Ovo je gđa Tander, vrijedna kuharica. S nama je 30 godina.
Ovo je moja buduća supruga, gđa Emilie Ekdahl. -Dobar dan.
Dobro nam došli! -Dobar dan. -Ovo su naše pomoćnice.
Karna, Selma i mala Justina. -Idemo pozdraviti i moju bolesnu tetu.
Kako ste danas, teta Elsa? Vodim ti nekoga u posjet.
Pozdravite je, djeco. Ne bojte se. -Ovo je moja buduća supruga.
Gđa Emilie Ekdahl, slavna glumica. Jamačno si čula za nju. -Dobar dan.
Djeca su usnula. Kasno je, moramo kući. -Ne idite još.
Što je, Edvarde? -Imam želju. Samo jednu, ali vrlo vrijednu.
Možda se predomisliš kada čuješ moju želju. -Reci.
Želim da se ti i djeca preselite meni bez svojih stvari.
Kako to misliš?
Želim da napustiš svoj dom.
Svoju odjeću, nakit, namještaj.
Sve imanje.
Svoje prijatelje, navike i misli.
Želim da posve napustiš prijašnji život.
Zar trebam doći gola i bosa? -Ozbiljno ti kažem, draga.
Uđi u novi život kao tek rođena. -A djeca? -I ona.
A njihove igračke, lutke, knjige... -Bez ičega.
Moram razgovarati s djecom. -Ti odlučuješ.
Odlučujem samo za sebe, ne i za njih. Moram ih pitati.
Moraju se i oni žrtvovati za majčinu sreću. -Ljutiš se. Poljubi me.
Ne ljutim se ni najmanje. -Pridobit ću ih.
Dobro još razmisli. -Već sam razmislila.
Nije mi teško ispuniti ti želju.
Nikad mi ni do čega nije ozbiljno bilo stalo.
Pitala sam se što ne valja s mojim osjećajima.
Nisam shvaćala zašto me ništa ne vrijeđa
i ništa ne usrećuje.
Sada znam da je kucnuo pravi čas.
Znam da ćemo jedno drugo povrijediti, ali ne bojim se.
Jer znam i da ćemo usrećiti jedno drugo. Katkada plačem od straha
jer vremena je malo, dani brzo odmiču i ništa ne traje vječno.
Poljubi me i privij u naručaj onako kako samo ti znaš.
Ja, Olof Henrik Edvard Vergerus...
Uzimam tebe, Elisabet Emilie Josefin Ekdahl...
Za svoju zakonitu ženu...
I voljet ću te u dobru i zlu.
Primi ovaj prsten kao zalog naše ljubavi.
Ja, Elisabet Emilie Josefin Ekdahl...
Uzimam tebe, Olofe Henriče Edvarde Vergeruse...
Za svoga zakonitog muža...
I voljet ću te u dobru i zlu.
Primam ovaj prsten kao zalog naše ljubavi.
U ime Oca i Sina i Duha Svetoga. Amen.
Sad kada ste stupili u svetu bračnu zajednicu
pred Bogom i kršćanskom braćom i sestrama...
Pitam se je li ovo dobra odluka. -Pa vidjela si kako je sretna.
Mislim za djecu. -Već će se naviknuti, draga mama.
Kakav ženskar je taj biskup! -Ne znaš to.
Ne znam zašto mi se stalno plače. -Trebali bi na bračno putovanje.
Pozvao sam ih u našu kuću u Provansu, no Emilie neće.
Ništa čudno. Silno poštuje novoga muža.
Što god vi rekli, zgodan je čovjek. -Sigurno ima umjetne zube.
Petra, ne budi šašava. -Majka mu je uvijek bila dražesna.
Sestra mu je navodno zla aždaja. -Mislim da će nam se Emilie vratiti.
I to vrlo brzo.
Djeca kao da nemaju teka. -Nisu se navikla na novo okružje.
Moraš ih shvatiti, Henrietta. -Čini se da im ne godi hrana.
Henrietta, budimo radosni naše prve zajedničke večeri.
Ne želim kvariti raspoloženje, no za ubuduće...
Mogu to i sad napomenuti. Ne diže se od stola dok se sve ne pojede.
Draga moja, ja odlučujem o svojoj djeci. Smatram... -Imamo pravilo
koje nitko u ovoj kući ne smije kršiti, čak ni ti, draga Emilie.
A to je da cijenimo prolazne darove. -Draga moja, nisi shvatila bit.
Predlažem da odgodimo raspravu za drugi put. -Oprosti mi, Emilie.
Zaboravila sam. -Znam da si sposobna kućanica i slušat ću te.
Edvard me već tisuću puta prekorio.
Ali teško mi je samoj sebi priznati da sam postala suvišna.
Dosta je bilo, Henrietta.
Zaboravila sam ti reći da se u ovoj kući rano rani i u tjednu i nedjeljom.
U 6 se skupa molimo u Edvardovoj radnoj sobi.
Također, sami slažemo krevete i čistimo svoje sobe.
U ovoj kući vladaju točnost, čistoća i red.
Ne bojte se, djeco. Nije tako strašno kako moja kći kaže.
Za početak ćemo biti blagi. -Ne razumijem.
Govorite li o odgojnim metodama? -Nipošto, draga moja Emilie.
Djeca će sigurno brzo shvatiti da je zabavno ispunjavati svoje dužnosti.
Sve će biti poput igre. -Moja djeca ne vole takve igre.
A ne volim ni ja. -Vrijeme će pokazati, draga moja.
Stižu! Smjesta u krevet! Fanny, hajde!
Vrijeme je za večernju molitvu.
Anđele čuvaru mili, svojom snagom me zakrili.
Bože, čuvaj tatu, mamu, djeda, baku... -I striku Edvarda.
Striku Edvarda, mene, braću, sestre, bratiće, stričeve, strine,
Vegu, Ester, Maj, Siri, Bertu, Alidu, Lisen, striku Isaka i ostale. Amen.
Laku noć.
'Noć, Alexander. Justina, moramo razgovarati o sutrašnjim...
Kakvu to knjigu čitaš, Alexander?
Laku noć, mladiću.
Laku noć, malena. Bog te blagoslovio! -'Noć, striko Edvarde.
Najveća mi je želja da svi skupa živimo u miru.
Na ljubav se nikoga ne može prisiliti, ali možemo se poštovati.
Idi ti, dragi moj, ja ću doći poslije.
Čija je ovo kuća lutaka? -Prije 15 godina tu su živjele dvije curice.
Utopile su se u rijeci zajedno s majkom. -Možda su sada duhovi.
Ne budi smiješna, duhovi ne postoje.
Je li ovo bila njihova soba? -Mislim da jest. Laku noć. Lijepo spavaj.
Očuh nam je grozan. -A njegova je sestra prolupala.
I ona debeloguza koju treba šopati. -Ne želim ovdje živjeti.
Dajte mi malo vremena.
Mnogo će se toga promijeniti. Nešto brže, nešto sporije.
Samo ne smijemo klonuti. -Zašto si se udala za biskupa?
Zato što ga volim. Eto zašto.
A sad na spavanje. Bit ćete veseliji odmorni.
Ne glumi mi Hamleta, sine. Niti sam ja kraljica Gertruda
niti je tvoj dobri očuh danski kralj, a ovo nije dvorac Elsinore,
iako se doima turobno.
Pas mater.
Dođi da ti nešto pokažem.
Prozori su zavareni. Ne mogu se otvoriti.
Tako je to, Oscare.
Čovjek je u istom trenu i starac i dijete.
Što se zbilo s onim vremenom između koje se činilo tako važnim?
Primi me za ruku.
Kad si bio dijete, ruke su ti bile malene, čvrste i suhe.
A zapešće ti je bilo vrlo tanašno.
Uživala sam u ulozi majke. Voljela sam biti glumica, ali još više majka.
Voljela sam imati velik trbuh i nije mi tada bilo stalo do teatra.
Sve je gluma. Neke su nam uloge ugodne, neke nisu.
Glumila sam majku, Juliju i Margaretu.
A zatim sam glumila udovicu i baku. Jednu ulogu za drugom.
Od svojih uloga ne treba se izvlačiti.
No kamo sve to vodi?
Možeš li mi reći, sinko?
Dobar si sin jer slušaš majčine monologe, kako to Isak kaže.
Dobar si dječak, Oscare.
Silno sam patila kad sam te izgubila.
Bila je to neobična uloga.
Osjećaji su mi navirali iz dubine.
Iako sam ih suzbijala, stvarnost kao da se raspala,
ako me razumiješ.
Sve otada stvarnost je u raspadu, a opet se čini nekako stvarnijom.
Zato se i ne trudim poboljšati je.
Svejedno mi je što više ništa nema smisla.
Oscare, dragi moj? -Da, mama? -Jesi li tužan?
Zabrinut sam. -Zbog djece?
Da.
Večera.
Izvoli. Kad pojedete, smjesta u krevet.
Pladanj može ostati tu do sutra.
Gđa Tander vam je poslala kolačiće.
Bit će loše ako gđa Vergerus sazna da sam vam ih dala.
Mama se nije vratila? -Ne, vaša se majka nije vratila.
Rekla je da će se vratiti večeras. -Ne znam što da vam kažem.
Zašto stalno uzdišete?
Ja, na sreću, nisam dugo u ovoj kući...
No gđa Tander je bila tu još dok je biskupova prva žena bila živa
i mogla bi svašta ispričati. -Hoćete li vi kolačić?
Hvala. -Što govori gđa Tander? -Da je ovako bilo i za prve žene.
I gore.
Jadna djeca. -Mislite, mi? -Ne vi. Ne mislim na vas.
Nego na one jadničke koji su završili u hladnoj rijeci.
Majka ih je pokušala spasiti, no struja je i nju povukla.
Pronašli su ih kod mosta.
Tako su se čvrsto držali skupa kao da su jedno veliko tijelo.
Morali su im otpiliti ruke da ih polože u zasebne lijesove.
Gđa Tander kaže da sve otada u ovoj kući nema mira.
Duhovi ne postoje. -Ne želim vas plašiti...
No čudne se stvari ovdje događaju. Pogledaj mi ruku.
Koža mi je otpala, ostalo je samo meso.
Nosila sam kavu Njegovoj Preuzvišenosti.
Kad sam uhvatila kvaku, koža mi se prilijepila i otrgnula.
Iza leđa sam začula glasan smijeh. Okrenula sam se...
Nije bilo nikoga.
Žalim svakoga tko ne... Ne bih trebala toliko govoriti.
Držat ću jezik za zubima. Sad zaključavam vrata.
Ne brinite se. Vaša majka će se vjerojatno sutra vratiti,
a Njegova Preuzvišenost će vas osobno pustiti iz ovog zatvora.
Vidio sam ih. -Koga? -Tu ženu i djecu.
Stvarno? Je li to istina? -Dajem časnu riječ da jest.
Gdje si ih vidio? -Bio sam u knjižnici s majčinim novim mužem.
Držao mi je prodiku. Ne sjećam se zašto.
Prolazio sam blagovaonicom i primijetio neobičnu svjetlost.
Tada sam na vratima ugledao djevojčicu. Mimoišla me je nečujno.
Potom se pojavila druga. Starija, tamne kose i velikih očiju.
Stajala je i gledala me. Pokazala mi je da se okrenem.
A ondje, obasjana jarkom Sunčevom svjetlošću,
stajala je gospođa u crnoj haljini.
Rekla mi je tihim, gotovo nečujnim glasom neka se ne bojim.
Nešto mi je htjela ispričati. -Što ti je rekla?
Ne želim vas plašiti, ali rekla mi je ovo, od riječi do riječi:
Želim da saznaš našu tajnu.
Tvoj očuh, moj muž,
zaključao je mene i djecu u spavaćoj sobi.
Držao nas je tako pet dana i pet noći bez hrane i vode.
U očaju, odlučili smo pobjeći.
Povezali smo plahte i pokušali se njima spustiti kroz prozor
na maleni otok usred duboke, uzburkane rijeke.
Moje kćeri su krenule prve, no obje su upale u vodu.
Odvuklo ih je u dubinu.
Pokušala sam ih spasiti, no veliki crni vir povukao mi je odjeću.
Pod vodom sam uspjela uhvatiti djecu za ruku i privući ih sebi.
Maj! Baš lijepo što si došla. Uđi.
Nadam se da vam ne smetam. -Nikako. Poljubi me.
Tako.
Vrlo je lijepa! Sama si je šila? -Jesam. -Baš krasan uzorak. -Hvala.
Nisi otišla na izlet? -Ne stanem u čamac s ovim trbuhom. -Koješta!
Nešto ne valja? -Vjerojatno je glupo što se brinem. -Sjedni i ispričaj mi.
Zabrinuta si zbog djece? -Alexander i ja obećali smo si pisati.
Poslala sam mu već sedam pisama. -Nije ti odgovorio?
Dobila sam samo ovu razglednicu prije tri tjedna.
Draga Maj, mi smo dobro. Striko Edvard vodio nas je u...
U botanički vrt. -Ondje smo puno naučili o rijetkim cvjetovima.
Hvala ti na pismima. Odgovorit ću ti kad budem stigao.
Voli te Alexander. Fanny ti šalje pozdrave.
Podcjenjujemo Emilie. Sposobna je brinuti se za sebe i svoju djecu.
Brinemo se bez razloga. -Služim vam još otprije Fannyna rođenja.
Oni su i moja djeca! -Već ideš? -Došla sam razgovarati nasamo.
Ostani još malo. -Ljubazni ste, ali moram skuhati večeru dok se vrate.
Nisam još ni odreske stavila u pećnicu. -Pa zar je tako loše?
Jest. -Riječ je o slastičarnici? -I o tome.
Gnjavi li te Gustav Adolf? -Ne želim ga povrijediti. Tako je drag!
Ali najviše se brinem zbog djece.
Oprostite što plačem. Nije pristojno. Oprostite mi. Oprostite.
Gđu Tander zanima hoće li gospodin večerati sâm ili ima goste.
Reci joj da neću večerati. Neka mi pošalje čašu mlijeka i sendvič.
Hvala, Preuzvišeni. Reći ću joj.
Trebaš li još što? -Ne znam. -Dakle?
Ne znam kako da kažem. Neugodno je i moglo bi... -Dakle?
Preuzvišeni, ne mogu vam ovako s vrata... -Uđi i zatvori ih.
Rekli ste mi da pripazim na djecu, slušam što govore
i kažem vam ako je što čudno. -Dakle?
Alexander je izmislio jezovitu priču. -Je li?
Radilo se o... Tako je strašno da ne znam kako vam to reći.
Kaže da ste zaključali svoju prvu ženu
te su se ona i djeca utopili u pokušaju bijega kroz prozor.
Još nešto? -To je sve. -Možeš ići.
Tko ide?
Ja sam. -Emilie!
Ustaj smjesta! Očuh želi s tobom razgovarati.
Odjeni se. Očuh te treba.
Požurite se!
Alexander, mladiću moj,
pred sestrom i Justinom optužio si me za ubojstvo moje žene i djece.
Molim? -Justina, ponovi što si mi rekla.
Alexander kaže da je vidio vašu djecu i prvu ženu. Obratila mu se.
Rekla mu je da je preuzvišeni biskup zaključao nju i djecu u sobu.
Bez hrane i vode.
Nakon pet dana pokušale su pobjeći i utopile su se pri bijegu.
Je li ti sad poznata ta priča? -Nije.
Tvrdiš li da Justina lažno svjedoči? -Možda je to sanjala.
Justina, jesi li se spremna zakleti? -Jesam. -Dobro.
Fanny, jesi li ti čula tu Alexanderovu priču? -Nisam.
I dalje ustraješ pri tome da Justina laže ili je sve to samo sanjala?
Da.
Priđi stolu. Jesi li se spreman zakleti da govoriš istinu? -Jasno.
Smrtni je grijeh lažno svjedočiti. To je krivokletstvo i teško se kažnjava.
Je li?
Položi lijevu ruku na Bibliju i ponavljaj za mnom:
Ja, Alexander Ekdahl...
Kunem se Svetim pismom i živim Bogom...
Da je sve što sam govorio, govorim i govorit ću...
Istina i samo istina.
Mladiću moj,
sjećaš li se onoga važnog razgovora koji smo vodili lani?
Radilo se o određenim moralnim pitanjima. -Nije to bio razgovor.
Kako to misliš? -Biskup je govorio, a Alexander je samo šutio.
Šutio si i sramio se zbog svojih laži?
Otada sam postao mudriji. -Hoćeš reći da bolje lažeš?
Tako nekako.
Alexander...
Što ti to sebi umišljaš?
Misliš li da možeš oklevetati drugu osobu i proći nekažnjeno?
Mislim da biskup mrzi Alexandera. Eto što ja mislim.
Tako dakle misliš?
Onda ti imam nešto reći. Vjerojatno ćeš se iznenaditi.
Ne mrzim te.
Volim te.
No ljubav koju gajim prema tebi, tvojoj majci i sestri
nije slijepa i popustljiva. Ona je snažna i stroga.
Jesi li me čuo? -Nisam.
Srce ti je otvrdnulo.
Nisi svjestan svoje situacije. Mnogo sam jači od tebe.
Ne sumnjam. -Pritom mislim da sam jači duhom.
Jer na mojoj strani su istina i pravda.
Alexander...
Znam da ćeš uskoro sve priznati.
A priznanje i kazna bit će ti olakšanje.
Pametan si mladić. Shvatit ćeš da si poražen.
Ali također si ponosit i svojeglav.
I jasno je da se sramiš. -Zaboravio sam što trebam priznati.
Tako dakle? -Što biskup želi da priznam? -Znaš li da imam načina?
Sada znam.
Kad sam bio malen, roditelji nisu bili tako popustljivi.
Imali su šibu, a imam je i ja. To je običan klofer, ali bridi kad te udari.
Ako to ne pomogne, ima i drugih načina.
Ovo je bočica ricinusova ulja i čaša.
Samo jedan gutljaj dovoljan je da te urazumi.
Ako ni to ne pomogne,
provest ćeš nekoliko sati u mračnoj i hladnoj šupi okružen štakorima.
Zašto me treba kazniti?
Pa to je sasvim jasno, mladiću.
Imaš tu manu da ne razlikuješ istinu od laži.
Još si dijete i to su samo dječje laži ma koliko grozne one bile.
No uskoro ćeš biti odrastao čovjek.
A život nemilosrdno kažnjava lažljivce.
Kazna će te naučiti da ljubiš istinu.
Priznajem kako sam izmislio da je biskup ubio svoju ženu i djecu.
Priznaješ li i krivokletstvo? -Pa valjda.
Izvojevao si veliku pobjedu.
Pobjedu nad samim sobom.
Izaberi svoju kaznu. Šibanje, ricinusovo ulje ili mračnu šupu?
Koliko udaraca moram primiti? -Deset je dosta. -Biram šibanje.
Uzmi dva jastučića i stavi ih na stol.
Spusti hlače.
Prigni se.
Ustani.
Nešto mi još imaš reći. -Nemam.
Moraš me zamoliti za oprost. -Neću.
Onda ću te šibati dok se ne urazumiš. Poštedi nas obojicu.
Nikada neću moliti oprost!
Nećeš me moliti? -Neću.
Sagni se.
Nemojte više!
Hoćeš li me sada zamoliti za oprost? -Hoću.
Navuci hlače i ispuši nos. Justina, daj mu rupčić.
Dakle, da čujem.
Alexander moli biskupa oprost. -Glasnije. Neka svi čuju da ti je žao.
Alexander moli biskupa oprost. -Za laži i klevetu.
Za laži i klevetu.
Shvaćaš li da sam te kaznio iz ljubavi? -Da!
Poljubi mi ruku. -Smijem li sad u krevet? -Smiješ.
No da bi mogao o svemu danas promisliti u miru i tišini,
spavat ćeš na tavanu. Justina, odnesi mu madrac i pokrivač.
Ujutro u šest ćemo te pustiti van. Jasno? -Jest, Preuzvišeni!
Moram ići. Kočija me čeka.
Bojim se da se nešto ne dogodi dok mene nema.
Stalno se bojim da će ga Alexander nečime razljutiti.
Alexander je tvrdoglav i ne shvaća da mu je očuh opasan protivnik
koji samo čeka priliku da ga uništi. -Napusti tog čovjeka, Emilie.
Nosim njegovo dijete. -Ipak moraš... -Oprosti što prekidam.
Tražila sam ga rastavu. Odbio je.
Rekla sam da ću ga ipak napustiti.
Tada mi je protumačio što stoji u zakonu.
Izgubila bih na sudu zbog napuštanja obitelji.
Djecu bi mi oduzeli i dali njemu da ih odgaja.
Potajice sam pisala prijatelju odvjetniku.
Potvrdio je sve što je Edvard rekao.
Zarobljena sam. Ne mogu više disati.
Ja umirem, Helena!
Toliko silno mrzim toga čovjeka da bih mogla...
Ne govori da sam bila ovdje.
Nikomu.
Daj mi taj ključ! -Edvard ne dopušta! -Daj ga! -Edvard ne da!
Boli me!
Emilie, ne smiješ!
Uzmite tu vražju paletu!
Slušajte me! -Kažem vam da više nema.
Alma? -Da? Zašto vičeš? -Idemo baki.
Viče mi se.
Nosite i taj vražji punč!
Nema moje majčice. -Sigurno je u blagovaonici.
'Večer, mama, došli smo vidjeti kako si. -Dobro sam, hvala.
Nadam se da niste usamljeni. -Volim samoću. -Vegu je ujela osa.
Ose ubadaju. Imaju žalac baš kao tvoj čovjek. -Ne štipaj me!
A Petra je upala u jezero i sva se smočila. -Kada želite večeru?
Neću večerati. -Boli li još ubod? -Nije vrijedno spomena.
A mama opet slaže tatine fotografije. Koliko si ih već složila?
Na ovoj ste ti i braća. Nisi imao više od pet godina.
Već se vidi koji od braće će... -A tko je ova dražesna dama?
Je li vas pratila kiša? -Nije uopće. Na otvorenome moru ni oblačka.
Ali vidjeli smo da na kopnu kiši i sijeva. -Ovdje pada čitav dan.
Ova dama s dubokim dekolteom je tatina stara prijateljica.
Griješiš, ta je išla sa mnom u školu. Udala se za grofa,
rodila je dvanaestero djece i raširila se kao trokrilni ormar.
Uvijek sam se divio kako si rješavala tatine nestašnosti.
Moramo poći. Dolaze nam g. Öhman i njegova ljupka ženica.
Idem sutra u grad. Trebaš li što? -Hvala, ništa ne trebam.
Ali moramo razgovarati o Maj. -Ma što sad? Pa ništa joj ne fali.
E, sad sam vraški bijesan. Oprosti, mama, ali... -Smiri se!
Poludi čim čuje za Maj. -Želim samo reći...
Shvati, ona nije tvoja igračka!
Zbog Almine liberalnosti ona je sada dio obitelji i nosi moje unuče.
Svojim diktatorskim ponašanjem krojiš joj budućnost.
Ma zaboli me... -Da nisi psovao pred mamom! Je li ti jasno?
Draga mi je ta cura. Želim joj dobro i kanim je osigurati za budućnost.
Ne želim da ovisi o milosti obitelji ako ja umrem.
Prihvatila je moj prijedlog. Ne treba je štititi. Osobito ne od mene.
Prekinite došaptavanje!
Ne pravite od mene diktatora! Maj odlučuje sama za sebe.
Draga mi je. Dobar sam prema njoj. I Alma.
Sad sam povrijeđen, i to vraški!
Nema razloga da se zbog nje okrećete protiv mene.
Draga je i meni i Almi. Volim je jednako kao Jenny, Petru i Puttea.
Dobro, ne baš na potpuno isti način, ali slično.
Dobra je prema meni. Ne misli da sam star, debeo i odvratan.
Zapravo, nitko tako ne... Slab sam na žene i što se tu može?
Ne podsmjehujte se! Maj mora ići svojim putem, a ja ću je osigurati.
Sad bi bilo dosta o tome. Dolazi nam operni pjevač s obitelji.
Hajdemo.
Hajde, mama, poljubi me.
Ne želim da ti i Alma tračate o Majinoj budućnosti.
Za sve ću se pobrinuti.
To jest, ona će. Laku noć, mama. Hajde, Alma.
Vratit ću se za koji sat. -Hoćeš vraga! Dolazi! -Smiri se.
Crven si, kap će te udariti.
Smiren sam. Ti stalno galamiš i tračaš s mamom. To mora prestati!
Dobar dan, g. Jacobi.
Dobar dan, gđice Vergerus. -Što trebate? -Je li Preuzvišeni...
Ne želi da mu smetaju. -A bih li mogao vidjeti njegovu gospođu?
Loše se osjeća i odmara se. -I ne želi da joj smetaju. -Majke nema,
a ja imam posla. -Preuzvišeni bi se mogao naljutiti... -O čemu je riječ?
Prije nekoliko mjeseci Preuzvišeni mi je dao poslovni prijedlog.
Doista? Ne sjećam se. -Jasno da ne.
Preuzvišeni ne zamara obitelj sitnicama.
A čime se on to zamara s vama? -Nemojte da budem nepristojan.
Iskreno, odbojni ste mi. Nemam vremena ni želje s vama govoriti.
Zbogom, g. Jacobi. -Financijske teškoće.
Molim? -Vaš brat, Preuzvišeni biskup, ima financijskih teškoća.
Smijem li sjesti? -Ne ondje, ovamo! -Na neki čudan način
cijenim vašu izravnost. -Ja ne cijenim vaše laskanje.
Kakvoga posla imate s mojim bratom? -Zasad nikakva.
Dosta mi je zagonetki. Recite što imate i nosite se. -Trebam biskupa.
Riječ je o novcu. O mnogo novca.
Zar vam moj brat duguje? -Baš naprotiv. Slušajte o čemu je riječ.
U studenom je biskup htio pozajmiti novac, židovi ne pozajmljuju Crkvi.
Stoga je biskup predložio da kupim onaj sanduk za poveću svotu.
Odbio sam. -Dakle, odbili ste? -I zato sam poslije požalio.
Predomislio sam se i kupio bih taj sanduk gotovo pod svaku cijenu.
Gotovo svaku.
Idem po brata.
Ne smetaj, pišem propovijed. -G. Jacobi hoće kupiti sanduk.
Taj čovjek je doista uporan.
Budite tu, doći ću po vas za koju minutu. Izujte se.
Preuzvišeni, oprostite starcu što ima slab mjehur.
Želite kupiti sanduk? -Tako je. -Koliko nudite? -Tu vam piše.
Očito ste se predomislili. -Imam kupca koji je zainteresiran.
Očito je da me varate. -Slobodno možete odbiti.
Imate li novac kod sebe? -Novac? A, za sanduk! Jasno, Preuzvišeni.
Imam ovdje krupne novčanice. Da vidimo... Aha, evo, tu su.
Evo ih.
Dajte mi novac. -Odmah.
Samo molim da Preuzvišeni potpiše kupoprodajni ugovor.
Ja vas napuštam. -Nedostajat ćete mi.
Ne uzimajte više nego što vam pripada.
Samo nepošten čovjek sumnja na svakoga.
Neka se Preuzvišeni uvjeri da ne odnosim ništa drugo. -U redu je.
Vraćam vam potpisani ugovor. Sjednite.
Što kažete na onu sliku? -Doima se lijepom i skupocjenom.
Jeste li možda zainteresirani? -Trenutačno nisam baš pri novcu.
Kako je vaša gospođa? -Hvala na pitanju,
ova vrućina joj škodi.
Mogu li je pozdraviti? -Žalim, ali ne. -Shvaćam.
Stara gđa Ekdahl šalje joj pismo. -Predat ću joj ga.
Preljubazni ste. -Prokleta, prljava, smrdljiva svinjo židovska!
Mene si kanio prevariti?! Je li?! Požalit ćeš, odvratna, nosata stoko!
Smiri se! -Ova svinja bi mi otela djecu!
Ne može. Pod ključem su.
Idemo.
Ne diraj ih!
Dođite.
Prvo ćete nešto pojesti. Dođi, Arone. Ovo je moj nećak Aron.
Idemo za stol.
Spava mi se. -Arone?
Gosti su nam umorni. Jesi li spremio sobu i namjestio krevete?
Učinio sam sve što ste tražili, ujače.
Alexander, pogledaj Aronov teatar lutaka.
Ako ga lijepo zamolite, izvest će vam predstavu.
Iza ovih vrata živi moj nećak Ismael. Bolestan je.
Zato ta vrata uvijek moraju biti zatvorena, upamtite oboje.
Katkada noću počne pjevati. Ne brinite se. Naviknut ćete se na to.
Ovo će zasada biti vaša soba. Nadam se da ćete uživati. U krevet.
Laku noć, Fanny. 'Noć, Alexander.
Zaključajte se i nikomu noću ne otvarajte.
Ne zaboravite večernju molitvu. -Ne idite. -Da ostanem? -Da.
Sjest ću onamo.
Idem vidjeti kako je Ismael.
Zovem se Aron. Mom bratu je ime Ismael. Roditelji su nam umrli.
Piša mi se.
Kvragu, nema noćne posude.
Sad treba naći zahod u mraku.
Nadam se da nema duhova.
Kvragu, čini se da sam se izgubio.
E, sad sam se doista izgubio.
Nisam ja kriv što je sve pošlo po zlu.
Ne mogu vas napustiti. Ne mogu. -Bolje bi bilo da si otišao u nebo.
Ionako nam nikako ne možeš pomoći.
Proveo sam čitav život s vama, djeco. I s Emilie.
Ni u smrti nije drukčije.
Što te muči?
Zašto ne odeš Bogu i kažeš mu da ubije biskupa?
Ili Boga nije briga ni za koga od nas?
Jesi li ikad vidio Boga u zagrobnome životu?
Sve skupa vražji praznoglavci.
Idioti svi do jednoga.
Moraš biti pažljiviji prema ljudima.
Nećeš leći?
Četiri su sata. -Ne mogu spavati.
Ni ja. -Elsa je jako bolesna.
Moramo zvati liječnika. -Doći će ujutro.
Što to piješ? -Topli bujon. Pomaže pri nesanici. -Mogu li kušati?
Izvoli.
Zar mi nikad nećeš oprostiti? -Pa ostala sam s tobom, nisam li?
Ne shvaćam kako si odjednom popustila. -Pij dok je toplo.
I dalje zahtijevaš da se djeca vrate? -Da. -Beznadno je.
Briga me je li beznadno, važno je ono što je ispravno.
Čini mi se kao da Elsa zove.
Ostani tu. Idem do nje.
Teta, trebaš li pomoć? -Tako je mračno!
Koliko je sati?
Pola pet uskoro. -Duga noć. -Pokušaj malo odspavati.
Noge me bole.
Bolne su i natečene.
Jedanput si rekla da si stalno mijenjala maske
sve dok na kraju nisi zaboravila tko si zapravo.
Ja imam jednu jedinu masku.
I ta mi je urezana u meso.
Da je pokušam skinuti...
Uvijek sam mislio da me ljudi vole.
Smatrao sam se mudrim, otvorenim i pravednim čovjekom.
Nisam ni pomišljao
da bi me itko mogao mrziti.
Ja te ne mrzim.
Ali tvoj sin me mrzi.
Bojim ga se.
Tko je to iza vrata? -Bog je iza vrata.
Zašto ne dođeš ovamo? -Nitko živ ne smije vidjeti lice Božje.
Što hoćeš od mene? -Želim ti dokazati da postojim.
Došao mi je kraj. -Želio si me vidjeti. Sad ću ti se pokazati.
Evo me, Alexander. Evo me.
Priznaj da si se uplašio. -Nisam ni najmanje.
Došao mi je kraj.
To me boli. -Ne plači.
Nisam te htio uplašiti. Barem ne toliko.
Čitavu noć izrađivao sam ovu lutku.
Bogati vlasnik cirkusa iz Engleske lud je za našim lutkama.
Čuo sam kako se šuljaš okolo.
Čuješ li ovo? Moj brat Ismael se probudio i pjeva.
Jadni Ismael. Ne podnosi ljude.
Katkada pobjesni i postane opasan.
Rekao si da radiš čitavu noć, a vidio sam te kako spavaš.
Mnoge neobične stvari ne mogu se objasniti.
Shvatiš to kad se baviš magijom.
Jesi li vidio našu mumiju? -Nisam. -Dođi.
Gledaj pažljivo.
Vidiš li da diše? Mumija mrtva četiri tisuće godina još diše.
Ugasit ću svijeću.
Što vidiš? -Svijetli. -Baš tako.
Nitko ne zna zašto svijetli.
Nitko ne zna objasniti.
Ono što nije pojavno ljuti ljude.
Zato je bolje sve pripisati zrcalima, aparatima i projekcijama.
Ljudi se onda smiju. Bolje je sa svih gledišta. Osobito ekonomskog.
Dobro gledaj.
Ujak Isak kaže da smo okruženi raznim isprepletenim stvarnostima.
U njima je mnoštvo duša, duhova, sablasti, prikaza, anđela i demona.
Kaže da je svaki najmanji kamenčić živ. Još kave? -Može.
Sve što postoji živo je, sve je Bog ili Božja misao.
Ne samo ono što je dobro, nego i ono najstrašnije.
Što ti misliš?
Ako Bog postoji, onda je šugav i rado bih ga namlatio.
Vrlo zanimljiva teorija. Doima se dobro potkrijepljena.
Hajdemo odnijeti doručak Ismaelu.
Ismaele?
Nosim ti doručak.
Emilie! -Tvoja sestra mi je dala tablete za spavanje.
Stavila sam ih tri u bujon. Nisam mislila da ćeš ga ti popiti.
Kad si otišao Elsi, ubacila sam još tri tablete.
Čvrsto ćeš zaspati.
Kad se probudiš, mene neće biti.
Vratit ću se svojoj djeci.
Svojemu domu.
Svojoj obitelji.
Emilie...
Promijenit ću se i vratit ćeš mi se. -Nikada se neću vratiti!
Zatrovat ću ti život! Slijedit ću te kamo god otišla.
Uništit ću živote tvoje djece! -Jadni Edvarde, ne znaš što govoriš.
Budan sam! Strahovito budan.
Emilie...
Pomozi mi da legnem u krevet.
Ništa ne vidim i vrti mi se.
Jesi li tu? Ne vidim.
Emilie...
Ismaele, nosim ti doručak.
Dobro jutro.
Ovo je moj prijatelj Alexander Ekdahl.
Ostavi nas nasamo, Arone.
Ne boj se, neću ga pojesti.
Iako se doima ukusan.
Vrati se za pola sata. Idi, Arone.
Ujak Isak će... -Taj starkelja ne mora znati da je Alexander bio tu.
Idi.
Ne bih, hvala.
Zovem se Ismael. Ali to već znaš.
On će biti kao divlje magare:
Ruka će se njegova dizati na svakoga
i svačija ruka na njega.
Smatraju me opasnim. Zato me drže zaključanog.
Zašto opasnim?
Napiši svoje ime na papir.
Nalivpero je loše, ali poslužit će svrsi.
Eto ga, Alexander Ekdahl.
Pročitaj što si napisao.
Piše Ismael Retzinsky.
Možda smo ista osoba, možda među nama nema granica.
Možda se međusobno prožimamo poput silne, bezgranične struje.
Tvoje su misli tako strašne da je gotovo bolno biti kraj tebe.
No ujedno je i privlačno. Znaš li zašto? -Ne znam želim li znati.
Čuo si da se može napraviti lutku nekoga koga ne voliš i bosti iglom?
Nespretna je to metoda kad pomisliš kako brzo leti crna misao.
Čudno si ti stvorenje.
Ne želiš izreći ono što ti je neprestano na umu.
Na umu ti je smrt jednoga čovjeka.
Samo malo. Znam na koga misliš.
Visoki čovjek prosijede, plave kose. Reci ako griješim.
Bistrih, plavih očiju i dječačka lica. Reci ako griješim.
Upravo spava i sniva kako kleči pred oltarom.
Nad oltarom visi raspeti prorok.
U snu on ustaje i viče:
Bože moj, Bože moj, zašto si me ostavio?
Ne dobiva odgovora. Čak ni podsmijeha. -Ne govori tako.
Ne govorim to ja, već ti.
Ne usteži se.
On čvrsto spava. Muče ga more.
Daj mi ruke. Nije nužno, ali tako je sigurnije.
Vrata će se širom otvoriti. Krik će odjeknuti kućom.
Ne želim to. -Prekasno je. Možeš samo jednim putem. Ja te slijedim.
Brišem sebe i stapam se s tobom, dijete moje.
Ne boj se. S tobom sam. Tvoj sam anđeo čuvar.
Pet je sati. Sunce je upravo izišlo. Vrata se širom otvaraju.
Ne, čekaj. Prvo krik. Stravičan krik koji odjekuje kućom.
Izobličen stvor u plamenu trči vrišteći.
Ne želim to. Pusti me.
Emilie.
Došla je policija. Žele razgovarati s tobom.
Vaš suprug, preuzvišeni biskup,
izgubio je život jutros u stravičnoj nesreći.
Dopustite.
Mislimo da smo utvrdili tijek događaja.
Bolesna gđica Elsa Bergius bila je u krevetu. Pokraj je bila petrolejka.
Nekakvom nesrećom, petrolejka je pala na krevet
i zapalila njezinu spavaćicu, kosu i posteljinu.
Sva u plamenu, pojurila je kućom
i uletjela u sobu preuzvišenoga biskupa.
Prema izjavi biskupove sestre Henriette,
on je čvrsto spavao
jer ste mu vi ranije te večeri dali sredstvo za spavanje.
Gđica Bergius se bacila na njega i plamen je zahvatio i njega.
Preuzvišeni se probudio i uspio se osloboditi te žene u plamenu.
Međutim, nije uspio ugasiti plamen koji ga je zahvatio.
Stara gđa Vergerus pronašla je sina spaljena tijela i pougljenjena lica.
Davao je slabašne znakove života i vrištao da trpi strašne bolove.
Iako ne mogu poreći činjenicu da je vaše sredstvo za spavanje
možda pogoršalo situaciju, ne mogu tomu pridati ni veću važnost.
Stoga ovaj događaj mogu opisati jedino kao sudbonosni splet
krajnje nesretnih okolnosti.
Dragi moji i najdraži!
Moram reći da sam izuzetno dirnut.
Moja filozofija je jednostavna.
Ima onih koji je zato preziru, no zaboli me za to.
Oprosti, mama, vidim da si digla obrvu i misliš da previše trabunjam.
Bit ću kratak. Elem, ovako...
Mi Ekdahlovi nismo došli na svijet da bismo ga spoznali.
Ne zavaravajte se. Nismo mi materijal za takve pothvate.
Najbolje je da ignoriramo veliki svijet oko nas.
Stvoreni smo za život u našem...
Našemu malom svijetu.
U njemu trebamo živjeti, razvijati ga i iskoristiti najbolje što možemo.
Smrt dođe iznenada.
Iznenada, otvori se bezdan.
Iznenada, zahvati nas oluja i zadesi katastrofa.
Sve mi to znamo, ali ne volimo misliti na takve užase.
Mi Ekdahlovi volimo varke.
Oduzmi čovjeku varke u koje vjeruje i začas će pomahnitati.
Ali ljudi moraju biti razumljivi.
Inače nam ih je teško voljeti ili ogovarati.
Svijet i stvarnost moraju biti shvatljivi
da bismo mirne duše mogli prigovarati njihovoj jednoličnosti.
Ne budite tužni, dragi, nadareni umjetnici!
Glumci i glumice, sve vas trebamo.
Vi nas ispunjavate natprirodnim strepnjama,
odnosno unutarnjim zadovoljstvom.
Ovaj svijet je jazbina razbojnička, a noć već pada.
Zlo se otrgnulo s lanca i divlja svijetom poput bijesna psa.
Taj otrov zahvaća sve nas, nas Ekdahle i sve druge. Nema bijega.
Čak ni za Helenu Viktoriju, niti malu Auroru.
Tako mora biti.
Stoga budimo sretni dok sretni biti možemo.
Budimo ljubazni, velikodušni, srdačni i dobri.
Nužno je i nipošto nije sramota...
Uživati u ovome malom svijetu.
U ukusnoj hrani, u dražesnim osmijesima,
u procvjetalim granama stabala i valcerima.
Najdraži moji, mom govoru je sada kraj, shvatite ga kako želite.
Kao sentimentalno trabunjanje neobrazovanog ugostitelja
ili kao žaljenja vrijedno blebetanje starca. Briga me.
U svome naručju držim malenu caricu.
Shvatljivo je, ali neizrecivo.
Ona će jednoga dana dokazati da je sve što sam rekao pogrešno.
Ona neće vladati samo ovim malim svijetom, već svime.
Baš svime.
Budi dobra, zlato moje, da i mama može zaspati.
Čini se da si se najela. -Ja ću je preuzeti. -Hvala, Rosa.
Kako ti se sviđa ovdje? -Svi su vrlo ljubazni. Osobito g. Ekdahl.
Očito je pravi čovjekoljubac. -Voli ljude itekako, osobito djevojke.
Zato se moraš paziti. -Zaboga!
Laku noć. -'Noć, Rosa.
Hajde, već si umoran. -Gledam k'o sova. Popijmo šampanjac.
Popijmo šampanjac. -Budi dobar i dobit ćeš pivo i sendvič u krevet.
Emilie bi sigurno rado šampanjac. Nazdravimo našim kćerima!
Idi spavati. -Tako sam vraški sretan!
Ma dobro je, ali sutra će te boljeti glava. -Opet smo svi na okupu!
Idem sutra na selo dogovoriti se s radnicima. Trebaš li ti što?
Ostajem do četvrtka. -Doći ću ti u utorak.
Nemam najbolju suprugu na svijetu? -Bolju nego što zaslužuješ.
I najljepšu ljubavnicu na svijetu. Mala je pravi bombončić.
Krećeš li ujutro? -Ne, tek oko 2. -Laku noć.
Kad te pogledam, plače mi se od sreće što si nam se vratila!
Laku noć. -'Noć. -Budi dobar, i Almi treba sna.
Znam ja dobro što Almi treba.
Teta Emilie?
Zaboga, zašto ste još budne? -Želimo se preseliti u Stockholm.
Marianne Egerman otvara butik i želi da joj pomažemo.
A mi bismo vrlo rado. -Itekako.
No imamo problem. -Tata silom želi dati Maj slastičarnicu. -Baš je drag!
Dosta joj je njegove protekcije. -Tako je drag!
Želi sama odlučivati o sebi i svome djetetu. -Ne znam što ću.
Razgovarala sam s mamom. Isprva se uzrujala i rekla da ne možemo.
Potom se smirila i rekla da život mora dalje svojim tijekom.
I da djecu ne treba siliti. -Ali jako joj je žao tate.
Užasno! -Moraš misliti na sebe.
Tata je već jako star. Nije li tako?
Idite sad spavati, ja ću razgovarati s bakom.
Helena?
Emilie! Drago mi je što si došla.
Moramo razgovarati. -Hoćeš li konjak? -Ne, hvala.
Nešto ozbiljno? A da, Maj i Petra bi se preselile u Stockholm.
Što ti misliš o tome?
Ne možeš mi pobjeći.
I još nešto. -Imaš potpuno pravo.
Oscar je na samrti tražio da ti preuzmeš teatar. Dobro se sjećam.
To će povrijediti Gustava Adolfa. -Čemu tolika briga za njega?
Spretno vodi poslove, ali o teatru ne zna ništa.
To je tvoj teatar.
Naš Napoleon mora shvatiti da je ovo njegov Waterloo.
Voljela bih da pročitaš novu dramu Augusta Strindberga.
Tog odvratnog ženomrsca? Ne bih, hvala. -Zove se Igra snova.
Da? -Mogle bismo je obje glumiti.
Ne dolazi u obzir! Nisam glumila još od... -To više.
Neću ti više smetati. -Nikad mi ne smetaš.
Čemu se smiješ? -Sad smo mi ovdje glavne.
Misliš?
Laku noć, draga moja. -Laku noć, dijete moje.
Svašta se može zbiti. Sve je moguće i vjerojatno.
Vrijeme i prostor ne postoje.
Na krhkoj podlozi od stvarnosti
tkalački stan mašte stvara nove zaplete.
Obrada: Chordy
Preuzeto sa www.titlovi.com